HVISKEN OG RÅB
DET ER TIDLIGT MANDAG MORGEN, OG JEG HAR ONDT.
MINE SØSTRE OG
ANNA SKIFTES TIL AT VÅGE OVER MIG.
Godmorgen. Er der sket noget?
Nej, hun har været rolig, tror jeg. Jeg faldt faktisk i søvn.
Vil Anna være så venlig at se til kaminen?
Tak, gode Gud, for at jeg denne morgen er vågnet frisk og munter, -
- efter at jeg i nat, under Dit åsyn, har nydt godt af søvnen.
Jeg beder til, at Du i dag og alle andre dage -
- lader dine engle beskytte min lille pige, -
- som Du i Din uudgrundelige visdom hentede op i Din himmel. Amen.
Mor er i mine tanker næsten hver dag, -
- på trods af at hun har været død i over 20 år.
Jeg erindrer, at hun ofte søgte ensomheden og stilheden i parken.
Jeg plejede at følge hende på afstand-
- og selv uset udspionere hende, -
- eftersom jeg elskede hende grænseløst og skinsygt.
Jeg elskede hende, fordi hun var så blød og smuk og levende.
Fordi hun var så nærværende.
Men hun kunne også være kold og afvisende eller lidt spøgefuldt ond.
Alligevel kunne jeg ikke lade være med at have ondt af hende, -
- og nu på mine ældre dage forstår jeg hende meget bedre.
Jeg ville så gerne møde hende igen og fortælle hende, -
- hvad jeg har forstået om hendes lede og utålmodighed og længsel.
Om hendes ensomhed.
Og da heksen Pomperipossa indså, at lille Greta havde narret hende, -
- begyndte hendes næse at vokse.
På helligtrekongersaften holdt mor altid fest, -
- og så kom tante Olga med sin laterna magica og sine sager.
Jeg følte mig angst og udenfor, -
- og når mor talte til mig, forstod jeg knap, hvad hun ville mig.
Maria og mor derimod havde altid så meget at hviske om.
De var også så ens.
Jeg funderede skinsygt på, hvad de mon havde at grine af sammen.
Alle var muntre og oprømte. Kun jeg kunne ikke deltage i glæden.
Jeg mindes en anden gang. Det var efterår.
Jeg gemte mig bag gardinet og iagttog hende i smug.
Hun sad inde i den røde salon med sin hvide kjole på, -
- helt ubevægelig med bøjet hoved og hænderne hvilende på bordet.
Pludselig opdagede hun mig og kaldte på mig med mild stemme.
Jeg gik tøvende frem mod hende, da jeg forventede at blive irettesat.
Men i stedet så hun på mig med et så sørgmodigt blik, -
- at jeg næsten begyndte at græde.
Så løftede jeg min hånd og lagde den mod hendes kind.
Og da stod vi hinanden helt nær.
Der går nogen derude.
Anna ...
Der går nogen derude.
Godmorgen, Agnes.
Godmorgen, hr. doktor.
Hun er meget træt nu, så det varer nok ikke så længe.
Tak, jeg finder selv ud.
David ...
Det er så længe siden.
Hvornår kan vi ses igen?
Nej.
Maria og hendes mand Joakim boede på gården nogle år forinden, -
- fordi Agnes var rejst til Italien for at pleje sit helbred.
En aften blev Annas datter alvorligt syg, -
- og Maria tilkaldte huslægen, som bor i den nærliggende by.
Sig "ah".
Og en gang til.
Ja, det gjorde lidt ondt.
Det så jeg godt. Det var flot. Det var ikke så slemt, vel?
Hop nu op i sengen med dig, så skal du få lov til at sove lidt.
Doktoren må være sulten. Vi har dækket op i spisestuen.
Det lyder dejligt.
Agnes og Karin er stadig i Italien. Jeg fik brev fra dem i sidste uge.
Agnes har det meget bedre. Hun hoster ikke længere.
Hun er begyndt at male igen.
Karins mand rejser derned i påsken. Vejret er så smukt.
Nærmest sommer. Men det er koldt om natten.
Og hvordan har din husbond det?
Joakim er i byen i forretningsøjemed. Han er tilbage i morgen.
Jeg sagde, at jeg ville bede dig komme og se til Annas lille pige.
- Jeg skulle hilse mange gange. - Man takker.
Jeg har redt op i gæsteværelset. Det er sådan et frygteligt vejr.
Jeg syntes ikke, du skulle drage hjem i aften.
- Du har forandret dig. - Jaså?
- Er der en anden? - Der er altid en anden.
Jeg troede ellers ikke, den problematik interesserede dig.
Det gør den heller ikke.
Du er begyndt at bruge briller.
- Forstyrrer jeg? - Nej, bestemt ikke.
Hvorfor er du så alvorlig?
Kan vi ikke glemme det, der er sket?
Kom herover, Maria.
Kom nu.
Se dig i spejlet. Du er smuk.
Måske endnu smukkere, end da vi var sammen.
Men du har forandret dig. Det vil jeg have, at du selv skal se.
Dine øjne kaster hastige, kalkulerende blikke til siderne.
Før så du lige frem, helt åbent, uden at maskere dig.
Din mund har fået et drag af utilfredshed og sult.
Før var den bare blød.
Din hud er blevet bleg. Du sminker dig.
Den fine brede pande har fået fire furer over hvert øjenbryn.
Nej, det kan du ikke se i det her lys, men det ses i skarpt dagslys.
- Ved du, hvor de rynker kommer fra? - Nej.
Det er ligegyldigheden, Maria.
Den fine linje fra øre til hagespids -
- er ikke så selvfølgelig længere.
Der sidder bekvemmeligheden og dovenskaben.
Og kan du se der ved næseroden?
Hvorfor smiler du så ofte hånligt?
Kan du se det? Du smiler hånligt for ofte.
Kan du se det, Maria?
Og under øjnene ...
De skarpe, næsten umærkelige rynker af lede og utålmodighed.
- Kan du se alt det i mit ansigt? - Jeg mærker det, når du kysser mig.
Jeg tror, du laver sjov med mig. Jeg ved godt, hvor du ser det.
- Hvor skulle det være? - Du ser det i dig selv.
For vi minder så meget om hinanden.
Mener du selviskheden?
Køligheden?
Ligegyldigheden?
Din ræsonneren har næsten altid kedet mig.
Er der formildende omstændigheder, når det gælder folk som dig og mig?
Jeg har ikke brug for benådning.
- Godmorgen, hr. kammerherre. - Godmorgen.
Godmorgen, Joakim. Velkommen hjem.
Annas lille pige er syg, så doktoren var her i går.
Jeg skulle hilse. Han håbede, at I snart kunne mødes og spille skak.
Jeg bad ham overnatte her. Det var sådan et uvejr.
Han tog af sted tidligt i morges, inden vi andre vågnede.
Havde du det hyggeligt i byen, eller var det bare anstrengende?
Familien Egerman har inviteret os på besøg i påskedagene.
Jeg synes, det kunne være dejligt. Bare som en forandring.
Hvad siger du til det?
Løb ud og leg.
Joakim?
Anna?
Kan du høre det?
Nej, jeg kan kun høre vinden og urene, der tikker.
- Nej, det er noget andet. - Jeg kan ikke høre andet.
Jeg fryser.
Godnat.
Anna ...
Kom herind.
Anna ...
Kom ind til mig.
Du er så langt væk.
Kom her.
Lugter jeg meget dårligt?
- Jeg har så ondt. - Jeg ved det godt, Agnes.
Jeg skal nok blive hos dig.
- Det skal nok gå over. - Jeg har så forfærdeligt ondt.
Du skal ikke være bange, når jeg er her. Det ved du da.
- Puden er så varm. - Vi kan tage den anden pude.
Nu skal du bare se.
Orker du at rejse dig op?
Prøv at glide lidt ned.
Er det bedre nu?
- Ligger du godt? - Du er så god ved mig.
Hvad er der?
Agnes har fået det dårligt.
Hun er vist bevidstløs. Hun ånder så mærkeligt.
Jeg henter mit sjal.
Karin?
- Hvad er der? - Agnes har fået det dårligt.
- Jeg henter doktoren. - Jeg tager med.
Anna ...
- Hvornår kommer doktoren? - Han var ikke hjemme.
Anna kan godt klæde sig på nu. Jeg sætter mig hos hende.
Nu har jeg det meget bedre. Men jeg har det lidt varmt.
Skal vi vaske dig lidt og give dig en ren chemise på?
Ja tak.
Jeg er lidt tørstig.
- Skal jeg læse lidt for dig? - Det kunne være sjovt.
34. kapitel i hvilket mr. Pickwick finder det klogest at tage til Bath, -
- hvilket han så efterfølgende gør.
"Min bedste sir," sagde lille Perker, da han befandt sig hos mr. Pickwick.
"Det kan vel ikke være Deres alvor, nu hvor Deres vrede har lagt sig, -
- at nægte at betale erstatning."
"Ikke en øre," sagde mr. Pickwick bestemt.
"'Hurra for grundtakster,' sagde ågerkarlen, -
- da han nægtede at forny vekslen," -
- bemærkede mr. Weller, som var ved at rydde af morgenbordet.
"Sam," sagde mr. Pickwick, "gå nedenunder."
"Skal ske," svarede mr. Weller, -
- og som reaktion på mr. Pickwicks milde vink trak Sam sig tilbage.
Jeg kan ikke ... Kan ingen hjælpe mig?
Jeg kan ikke ... Hjælp mig!
Gud, vor Fader, har i sin alvidenhed -
- besluttet at hente dig hjem i din ungdoms vår.
Inden da fandt Han dig værdig til at bære en tung og langvarig lidelse.
Du underkastede dig tålmodigt og uden klage -
- i forvisning om, at dine synder skulle blive dig tilgivet -
- gennem din Herre Jesu Kristi død på korset.
Må din Fader i Himlen forbarme sig over din sjæl, -
- når du kommer for Hans åsyn.
Må Han lade sine engle afklæde dig mindet om din jordiske smerte.
Hvis du har samlet vores lidelser i din stakkels krop ...
Hvis du har båret dem med dig gennem døden ...
Hvis du møder Gud derovre i det andet land ...
Hvis Han løfter sit åsyn på dig ...
Hvis du kan tale det sprog, som denne Gud forstår ...
Hvis du kan tale med denne Gud ...
Hvis det forholder sig sådan, så bed for os.
Agnes, mit kære lille barn, hør nu, hvad jeg siger til dig.
Bed for os, der er tilbage på denne mørke og beskidte jord -
- under en tom og grusom himmel.
Læg din lidelsesbyrde ved gudens fod, -
- og bed Ham om at benåde os.
Bed Ham til slut om at befri os fra vor ængstelse, -
- vor lede og vor dybe tvivl.
Bed Ham om en mening med vore liv.
Agnes, du som har lidt så forfærdeligt og så længe, -
- du må være værdig til at føre vores sag.
Hun var mit konfirmationsbarn.
Vi havde ofte lange og dybe samtaler.
Hendes tro var stærkere end min.
Hvis Karin kommer til kontoret i morgen, -
- kan vi diskutere formaliteterne omkring begravelsen.
Karin og hendes mand Frederik-
- gør nogle år forinden karriere inden for diplomatiet.
Under et besøg i hjemlandet bor de på gården i nogle måneder.
Vil Anna være så venlig at give mig lidt fisk?
- Vil du ikke gøre mig selskab? - Nej tak.
Hvorfor smiler du?
Jeg smiler ikke.
Vil du have kaffe i salonen, eller skal vi gå i seng?
Jeg skal ikke have kaffe.
Det er sent. Jeg foreslår, at vi går i seng.
Det hele er bare et spind af løgne.
Lad være med at se på mig.
Du skal ikke kigge sådan på mig.
Undskyld.
Om forladelse.
Hjælp mig med kjolen.
Du kan gå.
Det er bare et spind af løgne.
Det hele er bare et spind af løgne.
Et spind af løgne.
- Hvad laver du? - Gennemgår papirer angående gården.
Karin, jeg vil gerne have, at vi skal være venner.
Jeg vil have, at vi skal tale sammen. Vi er trods alt søstre.
Vi har så mange fælles minder.
Karin, det er så underligt, at vi ikke rører ved hinanden -
- og kun taler om ligegyldigheder.
Karin, hvorfor vil du ikke være min ven?
Vi har begge været ulykkelige og lykkelige.
Vi burde kunne græde og grine sammen. Vi burde tale sammen dag og nat.
Vi burde holde om hinanden.
Karin ...
Af og til når jeg går her i vort barndomshjem, -
- og alting er både fremmed og velkendt, -
- så har jeg en følelse af, at jeg går i en drøm.
Og jeg får en fornemmelse af, at der vil ske os noget afgørende.
Jeg er overfladisk og barnlig.
Du har læst og tænkt mere end mig, og du har meget større erfaring.
Karin, skulle vi ikke tage og bruge de her dage til -
- at lære hinanden at kende og komme hinanden nær?
Jeg kan ikke holde afstand og tavshed ud.
Har jeg sagt noget, der har såret dig?
Det sker så nemt. I så fald mente jeg det ikke. Karin?
Hvad læser du?
- Jeg læser i Agnes' dagbog. - Om hvad?
"Torsdag den 30. september." Der står:
"Jeg har fået den største gave, man kan få her i livet.
Gaven har mange navne: Samhørighed. Fællesskab.
Menneskelig nærhed. Ømhed.
Jeg tror, det er, hvad man kalder nåde."
Nej, du skal ikke røre ved mig. Kom mig ikke nær.
Jeg afskyr alle former for berøring.
Jeg vil ikke have, at du gør sådan.
Jeg vil ikke have det.
Du skal ikke være sød ved mig.
Nej!
Jeg kan ikke. Jeg kan ikke.
Det er en evig angst. Det er som at være i helvede.
Jeg kan ikke trække vejret længere for al min skyld.
Nej!
Lad mig være.
Du skal ikke røre ved mig.
Jeg beklager, at jeg mistede besindelsen.
Jeg forstår ikke, hvordan det gik til.
Det skyldes nok sindsoprivelsen i forbindelse med Agnes' død.
Efter begravelsen beder jeg advokaten ordne de juridiske formaliteter.
Det mest hensigtsmæssige er vel, at vi sælger gården.
Inden da kan du og jeg jo dele efterladenskaberne, altså indboet.
Service, malerier, bestik og bøger. Vi skal nok nå ...
Vil Anna være så venlig at forlade os.
Hvad synes du, vi skal gøre med Anna?
Jeg vil foreslå, at vi giver hende lidt penge og fritstiller hende.
Vi kan jo også give hende nogle af Agnes' ejendele. Hun var så hengiven.
Så vidt jeg kunne forstå, stod de hinanden ganske nær.
Nu hænger hun på os og gør sig intim i de mest upassende sammenhænge.
Det er sandt. Jeg har ...
... mange gange overvejet at tage livet af mig selv.
Det er modbydeligt.
Det er en fornedrelse.
Det er bestandigt det samme.
Jeg kan forsikre dig om, at Henrik er en udmærket jurist.
Min mand siger, jeg er klodset.
Han har ret. Jeg er fummelfingret.
Ser du, jeg har for store hænder.
De adlyder mig ikke.
Nu sidder du og smiler så forlegent.
Det var ikke den her slags samtaler, du havde forestillet dig.
Forstår du, hvor meget jeg hader dig?
Forstår du, hvor latterlig jeg finder din behagesyge og dine våde smil?
Hvordan har jeg dog holdt dig ud og bare tiet og tiet?
Jeg ved jo, hvem du er. Du med dine kærtegn og falske løfter.
Fatter du, hvordan man kan leve med så meget had, som jeg bærer på?
Der findes ingen nåde, ingen lindring, ingen hjælp, ingenting.
Jeg ser. Ingenting undgår min opmærksomhed, forstår du det?
Nu kan du høre, hvordan det lyder, når Karin taler.
Du sidder der med dit kolde smil. Hvad tænker du? Kan du sige mig det?
Må jeg høre din mening?
Nej, det tænkte jeg nok. Du foretrækker at tie.
Det er klogt af dig, Maria.
Maria, tilgiv mig.
Du mente det måske godt. Du ville måske bare lære mig at kende.
Kære Maria, tilgiv mig. Jeg snakker bare.
Nej, det passer heller ikke.
Maria, se på mig.
Kan I ikke høre det?
Der er nogen, der græder. Kan I ikke høre det?
Der er nogen, der græder hele tiden.
- Er du bange for mig nu? - Nej, jeg er ikke bange.
Jeg er død, forstår du.
Jeg kan ikke falde i søvn. Jeg kan ikke forlade jer.
Jeg er så træt. Er der ikke nogen, der kan hjælpe mig?
- Det er bare en drøm, Agnes. - Nej, det er ingen drøm.
For jer er det måske en drøm, men ikke for mig.
Jeg vil gerne have, at Karin kommer herind.
Agnes beder om, at Karin kommer.
Kan du ikke holde mine hænder og varme mig?
Bliv hos mig, til det væmmelige er overstået.
Der er så tomt omkring mig.
Intet menneske ville gøre det, du begærer af mig.
Jeg lever, og jeg vil ikke beskæftige mig med din død.
Måske hvis jeg elskede dig.
Men jeg elsker dig ikke.
Det, du beder mig om, er modbydeligt. Jeg går nu. Om nogle timer rejser jeg.
- Anna ... - Ja?
Jeg vil gerne have, at Maria kommer herind.
Agnes beder om, at Maria kommer.
Du skal ikke være bange.
Du skal røre ved mig.
Du skal tale med mig.
Holde mine hænder og varme mig.
Du er jo min søster. Jeg vil ikke lade dig alene.
Jeg har så uendeligt ondt af dig.
Kan du huske, da vi var små og legede sammen i skumringen?
Pludselig blev vi bange -
- og krøb tæt ind til hinanden og holdt om hinanden.
Det er det samme nu, ikke?
Jeg kan ikke høre, hvad du siger. Du må komme nærmere.
Nærmere ...
Hold mine hænder.
I skal ikke være bange længere. Jeg tager mig af hende.
Jeg har jo min datter at tænke på. Det må hun kunne forstå.
- Min mand har brug for mig. - Det er modbydeligt og meningsløst.
Hun er jo begyndt at rådne. Hun har store pletter på hænderne.
Jeg bliver hos hende.
Begravelsen var da til at holde ud. Ingen græd eller blev hysteriske.
- Har Anna pakket? - Jeg mangler kun den sidste taske.
Skynd dig lidt.
Musikken var smuk. Biskoppens tale var gudskelov kort.
Herligt, at han var forkølet, så vi slap for middagen.
Gøre hvad? Jeg forstår ikke, hvad du mener?
Ikke tale om.
Hun er jo ung og frisk og har hidtil haft kronede dage.
Jeg har faktisk lovet hende et minde.
- Efter eget valg? - Ja, det har hun ret til.
Jeg afskyr den slags spontanitet, men sagt er sagt.
Vi kan lige så godt sige det med det samme.
Tak, men jeg ønsker ingenting.
Hun forsøger at spille beskeden, men det får hun intet ud af.
Så rejser Anna altså ved månedens udgang?
Lad os komme af sted, inden vejene til stationen sner helt til.
Farvel, Anna. Tak.
Tak for denne gang.
Skynd dig nu.
- Må jeg veksle et par ord med dig? - Javist.
Den aften, vi kom hinanden nær ... Har du tænkt på det, vi talte om?
Ja, selvfølgelig har jeg det.
- Skal vi ikke gøre alvor af det? - Hvorfor skulle vi ikke gøre det?
Det ved jeg ikke.
- Alt er så anderledes end den aften. - Vi er kommet hinanden meget nærmere.
Hvad tænker du på?
- På det, vi taler om. - Nej, du gør ej.
Jeg tænker på, at Joakim venter, og det er det værste, han ved.
Jeg forstår ikke, hvorfor jeg skal stå til regnskab for mine tanker.
Hvad er det, du vil?
Ingenting.
Så bliver du nok ikke såret over, at jeg siger farvel nu.
Du rørte ved mig. Husker du ikke det?
Jeg kan ikke huske alle dumheder, -
- og jeg vil ikke stilles til ansvar for dem.
Kæreste Karin, pas på dig selv, og hils børnene.
Så ses vi til helligtrekonger, som vi plejer.
Hvor ærgerligt.
"Onsdag den 3. september."
"Det er køligt, som om efteråret nærmede sig, -
- men alligevel så mildt og fint."
Mine søstre, Karin og Maria, er her for at besøge mig.
Det er skønt at være sammen ligesom i gamle dage.
Jeg føler mig også meget mere frisk. Vi kan tilmed gå en lille tur sammen.
Det bliver sådan en stor oplevelse, -
- især for mig, som ikke har været udendørs temmelig længe.
Pludselig løb vi grinende mod den gamle hængesofa, -
- som vi ikke havde brugt, siden vi var børn.
Vi satte os i den som tre dydige, små søstre, -
- og Anna gyngede os langsomt og behageligt.
Alle smerter var borte.
De mennesker,jeg holder mest af, var hos mig.
Jeg kunne høre dem småsnakke omkring mig.
Jeg mærkede deres kroppes nærvær. Deres hænders varme.
Jeg ville fastholde øjeblikket og tænkte:
"Det her er i hvert fald lykke. Jeg kan ikke ønske mig noget bedre.
Nu, i nogle minutter, får jeg lov til at opleve fuldkommenheden.
Og jeg føler en stor taknemmelighed over for mit liv, -
- som giver mig så meget."
SÅLEDES FORSTUMMER DENNE HVISKEN OG RÅBEN